Vzájemné ovlivňování tance a sportu
MarieVurmová
FTVS UK, katedra gymnastiky

Podívejme se nejdříve do historie. Tanec patří mezi nejstarší umělecké projevy člověka, již na vývojovém stupni divocha se člověk vyjadřoval rytmickými pohyby. Nedílnou součástí obřadů byly magické tance, přípravou na lov byly lovecké tance, bojovníci tančili bojové tance. Pozůstatky těchto tanců nacházíme dodnes v lidových tancích, ale i v mnohých baletech. V pozdějších dobách tančili okolo totemů uprostřed osady, tento pohyb po kruhu nacházíme v tanci dodnes. V době otrokářství si páni kupovali otroky nejen na práci, ale i pro zábavu - hudebníky, zpěváky a tanečníky. Pro větší slávu svého pána začali otroci zpívat hrdinské příběhy ze života jeho rodu. Takto původně zábavné produkce dostaly dramatický obsah. Nejvyšší kulturní úroveň na tomto stupni vývoje dosahovaly asijské státy - Čína, Indie a Indonésie, kde se s těmito formami zábavy v původní tradiční podobě můžeme i dnes setkat. 
Na břehu Nilu ležící mocná a bohatá Egyptská říše nás stále nechává v údivu nad svou kulturou. Dokladem bohaté taneční kultury jsou nalezené záznamy na papyrusech v hrobkách i předmětech denní potřeby. Egyptské tance byly hojně obohaceny akrobacií a gymnastikou, tanečníci již procházeli specielní výchovou v chrámových školách.

Antika a zejména antické Řecko je stále vzorem ve svém pojetí dokonalého a harmonického člověka, který bude tělesně i duševně stejně vyzrálý. Dnes se opět pokoušíme k tomuto ideálu přiblížit, a proto jsou mnohé druhy sportovních klubů (golf, fit centra, bojová umění, taneční kluby apod…), kde si lidé trápí svá těla.
Helénská kultura měla velký vliv na rozvoj evropského a později i světového myšlení. Výchovný systém dělili na orchestriku, která zahrnovala filozofii, astronomii, historii, řečnictví, poetiku, hudbu, zpěv, tance, a na gymnastiku, která v atletických disciplínách, při jízdě na koni a ovládání zbraní rozvíjela tělesnou zdatnost. V obou těchto odvětvích se pravidelně konaly celonárodní hry, celý helénský svět soustředil svou pozornost na pýtické, nemejské nebo olympijské hry, které se konaly každé čtyři roky na počest boha Zeva.
Chlapci, kteří byli vychováváni ve vojenských táborech, nacvičovali bojové pohyby za zvuku bubnů a píšťal. Při slavnostech je pak předváděli v celých sestavách nazývaných „pyrrhiché“. Spisovatel a filosof Plutarchos vyslovil přesvědčení, že pyrrhycké tance „podněcovaly odvahu a dávaly sílu vydržet na cestě cti a udatnosti“.

Podobně  se nacvičovaly a prováděly pod názvem anapalské tance i zápasnické chvaty. Pyrrhické a anapalské tance společně s choreograficky upraveným slavnostním pochodem (embaléria) se staly součástí olympijských her. Takto nalézáme v antické kultuře prapůvod mohutných a slavnostních úvodů dnešních olympijských her, ve kterých nechybí tanec, hudba, zpěv a další druhy umění a zábavy dnešních dnů.

Mnohé olympijské sporty ke své přípravě využívají tanec a taneční techniky, které je dovedou k dokonalosti provedení. (- moderní a sportovní gymnastika, krasobruslení, bojová umění…). 

Středověk nebyl zpočátku tanci nakloněn pro jeho tělesnost a ani kategorickými zákazy se nepodařilo tanec vymýtit. Stále lidé při rodinných obřadech a slavnostech tančili a zpívali, nejvíce však v lidovém prostředí i potulní rytíři a truvéři, trubadúři, minnesängři - doprovázeli svůj zpěv gesty, postoji a kroky. Vojny, hlad a mor sužoval Evropu, a tak bez možnosti uvolnění a odreagování lidu vznikaly davové psychózy známé jako "taneční mor – tanec
svatého Víta". V časech křižáckých tažení pronikly do Evropy perské a arabské tance, spojené s akrobacií a žonglováním - mečové a ohňové tance. Jejich pozůstatky najdeme v našich podmínkách na Moravském Slovácku, jsou to tance výhradně mužské - podšable a verbuňk. Velké oblibě se těšili italští herci, kteří pantomimou a tancem předváděli vtipné příběhy, a tak se z římské pantomimy a lidovějších atelanských her vyvinula "Comedia dell´ arte" s pevnými pravidly a ustáleným charakterem jednotlivých postav. Počátkem 12. století tanec proniká i na hrady a zámky jako prostředek společenského styku a zábavy.

14. a 15. století je renesancí antické a řecké filosofie a umění. Renesanční šlechtici a měšťané považovali za čest umění nejen podporovat, ale i v některém z nich i vynikat. Pořádaly se velké slavnosti s tancem, plesy, divadelní představení, na nichž tančí mocní, šlechta i samotní králové. Roku 1581 Kateřina Medicejská uspořádala velkou slavnost  na oslavu královy svatby, kterou učitel tance Guiglielmo Ebreo poprvé pojmenoval "baletto". Na šlechtických slavnostech začínají účinkovat i profesionální umělci.
Od 17. století se tanec neustále zdokonaluje ve své technice. Dokonalý kavalír baroka musel ovládat jízdu na koni, šerm a tanec. Tak, jako ostatní umělecké druhy se i v baroku  tanec stává volnější, půvabnější a elegantní. Prošel mnohými reformami, pokusy a obměnami. Nejen tanec ve sféře společenské a zábavní, ale i lidový tanec doznal mnohých změn. Tance řadové a kruhové pomalu ustupují a na jejich místo přicházejí tance párové. Lidé od pradávna tančili a zpívali, tancem vyjadřovali své tužby, přání, stesk i  každodenní životní boj o přežití. V tanci společenském i lidovém nacházíme naše bohaté kulturní dědictví. Společenské tance velmi často čerpaly a čerpají z tanců lidových. V době národního obrození z lidových tanců vznikla "Česká beseda". Na popud Jana Nerudy stvořil pásmo ze starších oblíbených tanců K. Link, hudbu upravil podle původní předlohy hudební skladatel F.Heller. Mnoho dalších tanců z lidového prostředí se  tančilo na bálech a jiných společenských událostech.

Výuka tanců byla a měla by i zůstat součástí tělesné výchovy. Sokolové, kteří se zasloužili o rozšíření hodin tělesné výchovy do všech (i dívčích) škol, pořádali své bály, na kterých se tančilo mnoho různých tanců z lidového prostředí. Vždyť Tyršovým názvoslovím popisovali ve svých sbírkách lidové tance, mimo jiné Josef Vycpálek, Vratislav Vycpálek, František Bartoš, František Bonuš i Bohumil Kos – jeden z vedoucích katedry gymnastiky FTVS.
Význam tanečního umění pro rozvoj tělesné výchovy a kultury pohybu je nutno zdůraznit i v dnešní době, kdy jistá ztráta kulturní identity mladé generace vede k inflaci kulturních aktivit. Tuto skutečnost si uvědomíme například při návštěvě diskotéky, cvičení aerobiku a podobně. Přitom právě tyto (u mladé generace nejvíce oblíbené) aktivity mohou významnou měrou přispět k harmonizaci tělesného a duševního vývoje mladé generace. Tuto skutečnost ostatně potvrzují i aktivity Evropské unie směřující k rozvoji estetické výchovy (curtural education).  
U nás v současné době postrádáme účinnější spolupráci mezi jednotlivými stupni školství. Chybí i kooperace mezi jednotlivými kulturními institucemi. Například Holandsko, které v EU má péči nad kulturním, školským a vědeckým resortem, je v tomto ohledu velmi zkušeným členem, je zemí v níž se různé aktivity vzájemně propojují, ovlivňují, doplňují a to nejen v odborné rovině, ale zvláště na pozici zájmové činnosti.       
V mnohém bychom se mohli nechat inspirovat, aby naše kultura zůstala na takovém stupni důležitosti jakou si zaslouží. Jistým východiskem z této situace může být spolupráce jednotlivých pracovišť vysokých škol při řešení společných grantových projektů. V nich můžeme usilovat o propojení jednotlivých kulturních, vědeckých i školských resortů. Například v projektech FRVŠ, které pracují mezifakultně na rovině recipročního využití závěrů a cílů projektů všemi zúčastněnými. Zejména v oblasti inovace jednotlivých studijních programů jak bakalářských tak magisterských studijních programů. Uvedení do běžné praxe je obtížné, ale mnohdy se zdaří a je pak ku prospěchu dalšího rozvoje jedince i celé společnosti.

Literatura
MARKOVIČOVÁ, O. Dějiny tance a baletu. Bratislava : SPN, 1979
KOS, B. Lidové a společenské tance. Praha : SPN. 
Učební osnovy MŠMT  ČR. 1982, 1986, 1991

Mgr. Marie Vurmová
FTVS UK v Praze
katedra gymnastiky
José Martího 31
162 52 Praha 6